Kur, po velniais, buvai? Aš skambinau...
Jis liks su mumis, kol jam ras padorius namus.
Tik dar kelias dienas. Svenai, prašau...
Neišeik!
Jeigu išeisi dabar, gali visai negrįžti! Ar girdi?!
Ar nesikelsi?
Pamaniau, kad galim...
– Tai mano kaltė. – Ne...
Turiu kažką savyje, kas aplinkui sukelia blogus dalykus...
– Patrikai... – Tai tiesa!
Taip yra nuo to laiko, kai prieš mano akis mirė mama.
Tu ten buvai, kai ji mirė?
Aš ir mano šuo, kaip kiti sako.
Ji atnešė sulčių ir sausainių, ir tada mirė.
Ji buvo mirusi 24-ias valandas, kol mus surado.
Mes suvalgėm visus sausainius.
Gerai, kad ji ten juos padėjo...
Šuo buvo užmigdytas, nes niekas nesiėmė jo prižiūrėti.
Nors manęs jie taip lengvai atsikratyti negalėjo.
Net ir norėdami.
Patrikai, paklausyk. Mes nepasiduosim, kol jie tau nesuras šeimos.
Man nereikia šeimos, aš galiu savim pasirūpinti. Man tik reikia pinigų.
Visiems reikia šeimos, o aš užtikrinsiu, kad tu ją gautum.
Šūdas...
Paklausyk manęs... Turiu dvi sąlygas:
Noriu žinoti, kiek tiksliai tas chuliganas bus mūsų namuose.
– Kur tu buvai? – Ir aš reikalauju atsiprašymo iš jo!
Tikiuosi, kad gausiu ekonominės naudos už tą žalą, kurią jis padarė.
Štai kaip bus.
Patrikas lieka čia, kol jam ras gerą šeimą.
O aš manau, kad tai tu turėtum išeiti.
Tiesą sakant, aš noriu, kad tu išeitum.
Ką turi omeny?
Manau, kad turėtumėm nesimatyti kurį laiką.
O gal niekada.
Kiek tik prisimenu...
... jaučiau, kad manyje kažkas negerai.
Tiek niekaip nesupratau, kas.
Bet buvo panašu, kad tiesiog laukiau...
... kol viskas subyrės.
O dabar šitai.
Tai beveik palengvėjimas.
Jį galima operuoti.
Operacija gali paveikti jūsų gebėjimą turėti lytinių santykių, bet...
Bet aš iš tiesų neturiu pasirinkimo, ar ne?
Na, aš niekada ir nenorėjau jaunesnio brolio.
Ką sako Svenas?
– Svenas idiotas. – Taip.
Tu vertas geresnio. Kaip ir aš.
– Tikrai. – Žinau.
Bet negaliu baigti ilgėtis jo, nors jį išspyriau.
Ar... jis susitikinėja su dar kuo nors?
Ne... Nemanau. Galvoji, taip gali būti?
Tada tau pasisekė. Jis man buvo neištikimas šešis mėnesius.
– Tikrai? Su kuo? – Su tavim, kvaily!
Neprieštarauji, kad prisėsčiau?
Ne, prašau.
Kokia gėda...
– Ką? – Tu toks gražus vaikinas.
Ar kada nors bandei? Daryti tai su moterim?
– Aš tave verčiu jaustis nesmagiai. – Šiek tiek.
Bet čia atėjau ne todėl.
Lennartas man papasakojo apie tavo sodo padėjėją,
ir pamaniau, gal galėčiau jį pasiskolinti kelioms valandoms.
Kad sutvarkytų sodą Asociacijos dienai.
Kasmetinei kvartalo šventei. Ji kitą šeštadienį.
Žmonės geria kavą, vyksta didžiulis menkniekių turgus...
Puiki diena atsikratyti viso šlamšto, kokį turit.
Pakalbėsiu su Patriku.
Ei tu...
Ar gali mums parodyti, kaip daryti salto?
– Pasilinksminkit... – Iki!
Monika?
Tu manęs nemėgsti, ar ne?
– Jei tai susiję su senuoju gydytoju... – Svinhufvudu?
Jis buvo idiotas, nekreipė į žmones dėmesio.
Visai ne kaip tu.
Klausyk, rytoj visa klasė ateina skiepytis.
Jei mes abu skiepytume, būtų daug greičiau.
– Žinoma. – Gerai.
Nagi, nurimkit...
Noriu, kad visi atsisėstumėm.
Kiek daug vaikų! Argi ne puiku?
Gal pradėkim nuo tavęs?
Gali eiti paskui mane.
Gali šiek tiek įgelti, bet juk tu nebijai, ane?
Va. Viskas. Nebuvo blogai, ar ne?
Laikyk čia.
Viskas. Gali vėl apsivilkti.
Ar tiesa, kad tu gėjus?
Taip.
Ką tai reiškia?
Taip būna, kai vaikinas myli kitą vaikiną.
Ką tu myli?
Sveną.
– Ar jūs kartu? – Nebe.
Gal dar būsit kartu...
Ateik.
Jei tu bent paliesi dar kartą mano vaikus, tu lavonas.
– Ar tau patinka? – O gal žuvies ir jūros gėrybių?
Anei kiaušinių?
– Kaip tu gauni pakankamai baltymų? – „Tofiu“.
– Tofu? – Tiksliai...
– Ar kada nors valgot vegetarišką maistą? – Beveik niekada.
Svenas nemėgsta...
Einam.
Kažin, kodėl jie negali rasti šeimos tokiam fainam vaikinui, kaip Patrikas.
– Norėtum kavos? – Būtų neblogai.
– O gal ir brendžio? – Kodėl ne?
Svenas visada buvo vakarėlių liūtas.
Aš buvau surūgusi žmona, kuri jo niekada nesuprato.
„Daugiau taip neatsitiks.“ Žinai, kaip būna...
Taigi, dabar bandau išmokti mėgautis gyvenimu. Į sveikatą!
Ir kodėl jis toks šlykštus.
Tau su Isabele, atrodo, visai neblogai sekasi.
Aš jos nepravariau, jei to klausi.
Ne tai, kad negalėčiau, aš ne pyderas.
Merginos, kurios man tenka, daug gražesnės.
Mes kalbam, ir viskas.
Ji sako, kad aš ją suprantu.
Ar tu nebijai čia būti?
– Kad kas nors gali tave sumušti? – Nelabai.
Aš tau galiu parodyti kelis smūgius.
– Visada galiu pabėgti. – Jei tik ten ne visa gauja.
Nagi! Pabandom.
Aš nusisuksiu, o tu apsimesk, kad sėlini prie manęs iš užpakalio.
– Atrodys kvailai. – Daryk. Griebk už mano peties.
Ir tada...
Dabar tavo eilė. Iš pradžių gali prireikti nemažai treniruotis.
Ateinu...
– Ar tau viskas gerai? – Po velniais. Tu pavojingas!
– Man nepatinka smurtas. – Taip, kurgi ne...
Labas...
– Svenas? – Ten.
Norėjai pasikalbėti...
Aha. Aš nemažai galvojau.
Aš irgi.
Atrodo... viskas įvyko taip greitai.
Sutinku.
Tai niekada nebuvo mano svajonė: namas, vaikai, sodas...
Abu mes tai žinojom. Maniau, kad bus kitaip su tavimi.
Bet aš pradedu nuo to panikuoti.
– Jeigu tai dėl Patriko... – Ne, tai dėl mūsų.
Tu teisus. Tau nereikia manęs.
Tau reikia ko nors kito.
Man irgi.
– Reikia pagalbos? – Aš nebegaliu įpirkti tavo paslaugų.
Galiu duoti nuolaidą.
Ar visai tai pasiliksi?
– Gali parduoti kvartalo šventėj. – Ne, ačiū.
„Seną šalin, naują vidun!“
– Kada Svenas pasiima savo daiktus? – Labai greitai, tikiuosi.
Jie gali būti nebemadingi, bet vis dar neblogos kokybės.
Jo, jeigu esi aklas bekojis...
Pažiūrėkit!
Geri daiktai gerom kainom!
Tik 250 kronų už šituos? Juos parduoda bent dešimt kartų brangiau mieste.
– Pažiūrėkit, kokia kokybė... – Mano sūnui turbūt tiktų.
Va čia yra puikios... kad ir kas čia tokios.
Nagi, pasiūlykit kainą.
– Stigas Lindbergas? – Nežinau, kas čia per šlamštas.
Galit imti porą už penkias kronas.
Labas...
Turbūt neblogai, kad mano žmona linksminasi,
kai neaišku, koks bus mano pajėgumas vėliau.
Mane operuoja kitą savaitę.
Ką sako Monika?
Nežinau. Aš dar su ja pakalbėsiu.
Nors man labiau gaila Luizos.
Visai nefaina priimti faktą, kad... tavęs nebenori.
3047...
– Kiek priklauso man? – Nieko. Čia mano pinigai.
– Man priklauso bent 20%! – 10.
– 20! – Gerai, gausi 50.
Mes pasidalysim per pusę.
Ir gal kažkiek išleisim skaniai pavalgyti.
Na, jei tik leisim iš tavo pusės...
– Ačiū. – O aš?
Jokiu būdu.
Gerai.
Prašom.
– Nelabai dosniai, ane? – Žiūrėk, ką šneki! Į sveikatą!
Svenas visada norėdavo tik picos...
– Žinai, kad plinki? – Atsargiai...
Geriau nusiskusk plikai, jei nori susirasti naują.
Ei, kodėl turėčiau klausyti mados patarimų iš niolikinio paauglio?
– Ir aš visai nenoriu sutikti naujo. – Gerai.
– Vis tiek niekas tavęs nenori! – Tavęs irgi!
– Atsiprašau, neturėjau to omeny. – Žinau.
Neabejok, tau suras naujus namus.
Gerai... Kurių tu norėtum?
To storulio senio su žmonele?
Ar tų, ir dar gausi visą gentį brolių ir seserų.
O gal tos direktorių porelės. Tik pažiūrėk, kaip jie juda...
Su tokiu stilium ir elegancija...
– Užteks ir paprastos šeimos. – Paprastos?
Žinai: mamos, tėčio, brolio ar sesers...
...ar dviejų, ir dar gal šuns.
Nesvarbu.
Ar radote šeimą?
Kai mes perėmėme Patriką, jis...
Jis dešimt metų praleido visokiuose vaikų namuose ir internatuose.
Bet jau tada, kai nebėgo.
Mes nuolat tikėjomės, kad rasime stabilesnį sprendimą.
Jis atėjo pas mus, ir mes pamatėm galimybę...
Tada jūs kreipėtės į mus.
Pasakysiu taip: jūs nebūtumėt mūsų pirmas pasirinkimas,
jei būtų buvę kitų šeimų.
Dabar jis gali tik grįžti į Rönnbo.
Bet jis nelabai nenori grįžti.
Rönnbo visai nebloga vieta. Galima sportuoti, daug užsiėmimų lauke.
Geri pedagoginiai metodai...
Tegu jie ir nelabai gerai veikė su Patriku.
Mes jiems dėkingi, kad jie sutiko priimti jį atgal.
Kada taip bus?
Ar greitai?
Aš jį galiu pasiimti šiandien, tik reikės iškviesti pastiprinimą.
Arba galima palaukti kelias dienas iki mėnesio galo.
Beje, štai dėžė su senais popieriais.
Patriko teta ilgai juos laikė, bet daugiau nebenori.
Patrikai...
– Ar galiu užeiti? – Ne.
Gal bent galim apie tai pakalbėti?
Ką ji atsinešė?
Kalė iš tarnybos. Ji kažką atnešė.
Su gimtadieniu, sūneli! Mama
Ar nenori miego?
Aš niekada nemiegu.
– Visiems reikia miego. – Man ne.
Aš jį pasiliksiu! Jis negrįš į Rönnbo, liks su manimi.
– Vieną minutę. – Aš nusprendžiau pasilikti Patriką.
Göranai...
Mes nedaliname vaikų.
Na, kadangi Patrikas jau yra su mumis... manim...
Jūs buvot patvirtinti kaip susituokusi pora.
Dabar jūs juk esate išsiskyrę?
Galite bandyti rašyti prašymą įsivaikinti,
bet vėl laukia visas procesas.
Göranai. Kaip malonu. Užeik ir pabūk!
Ačiū.
– Kur Luiza? – Jai... skauda galvą.
– Visai neblogas, tas vaikinukas. – Labai geras.
Mes turėjom tokią pagalbininkę, iš Lenkijos ar panašiai...
Visai nebuvo ko į ją žiūrėti.
Tai visai suprantu tave. Kiekvieną trečiadienį ji valydavo namą –
patogu, nes Luiza būdavo siuvimo kursuose.
Ir buvo visai nebrangu. Jie pas save uždirba dar mažiau.
Taigi abi pusės patenkintos.
Na, man nėra taip pat...
Esu tikras, gali gali įtikinti jį užsiimti ir kitom veiklom, be sodininkystės.
– Patrikai, mes einam namo. – Aš dar nepabaigiau.
– Negausiu pinigų. – Aš sumokėsiu.
Aš su vaikinu esam susitarę, tu turi tai gerbti.
– Ne, Lennartai, negerbsiu. – Prašau?
Tokių žmonių, kaip tu, negerbiu. Palik mus ramybėj, nes kitaip...
Kas kitaip?
– Tu kietas! – Patrikai...
Ateik čia. Sėsk.
Ką manai?
Gerai...
Ačiū...
Ech, kaip mums gerai.
– Labas... – Labas.
– Tai tu... – Bandau atgauti formą.
– Kieta apranga. – Ačiū. Ji nauja.
Nelabai žinojau, ką pirkti, tai pagriebiau šitą.
Gražu.
Tai... kada atvažiuosi pasiimti daiktų?
Tiksliai... galvojau...
šeštadienį?
Jei tau tinka?
Tai... bėgsiu toliau.
Susimatysim!
Maniau, kad jau niekada to negalėsiu pasakyti...
...bet manau, kad mes radome šeimą.
– Ne įstaigą? – Ne.
– Ir ne gėjus? – Ne, paprastą šeimą su dviem vaikais.
Mama – darželio auklėtoja, tėtis – inžinierius.
Pagyvensi ten porą savaičių, pamatysi, ar patinka.
Vis tiek nebūčiau galėjęs likti...
– Kai Svenas grįžta. – Apie ką tu?
Juk matei, kaip jis į tave žiūrėjo.
Ir pripažink, tu nori jo atgal.
Nesvarbu, kaip tai skamba.
– Turi jam parodyti, ko tu nori. – Jis ir taip žino, čia ne problema.
Na, jei nori, kad pavyktų, turi pagalvoti apie jo norus.
Pica! Iškepk jam didelę, storą picą!
– Ką jis dar mėgsta? – Baisingą kantri muziką...
Ir viskį.
Jis čia!
Muziką – paskubėk!
Įjunk!
Sveikas.
Iškepei picą?
Ir viskio yra.
Kodėl?
Nes...
Aš nebegeriu.
– Net ir viskio? – Net ir viskio.
Bet vis dar mėgsti picą?
Klausyk, kada pradėsim? Labas...
Turbūt tai nebuvo gera idėja.
Ei!
Aš vis dar mėgstu picą.
Palauk!
Kaip tu apsirengęs?
Šitaip negali atrodyti, kai susitinki su inžinierium.
Tuoj ką nors sugalvosiu.
Šūdas, atrodau kaip moksliukas.
– Negaliu šito nešioti. – Tikrai. Pabandyk šituos.
Kopenhaga, 83-ieji.
Hamburgas, 84-ieji.
Malaizija, 89-ieji.
Šitą bandžiau nusiimti, bet nesuveikė.
Išmoksti gyventi su žaizdomis.
Nesusižeidei?
– Gal uždėti pleistrą? – Po velniais, aš ne koks suknistas moksliukas.
Ant šitos irgi?
Sėkmės.
Pasirūpink savim.
Gerai.
Na... Ačiū.
Iki...
Va... Atnešiu kavos.
Jie turi du vaikus – berniuką ir mergaitę.
– Jokio šuns? – Ne, jokio šuns.
– Na, negali turėti visko. – Gal ir ne...
Tai pasilieki su jais?
Ne, aš labai noriu šuns.
Tiesą sakant, mes kalbėjom, kad turėsim šunį.
Į sveikatą.